Subject: בעניין:
From: <Saved by Windows Internet Explorer 7>
Date: Thu, 27 Nov 2008 00:34:29 +0200

191

בתי-המשפט

פ  040333/07

בית משפט מחוזי תל אביב-יפו

23/11/2008

תאריך:

כבוד השופט צבי גורפינקל

לפני:

| | |

מדינת ישראל

בעניין:

המאשימה

עוה"ד הרפז

ע"י ב"כ

נ  ג  ד

1 . פלג יוסף

ע"י ב"כ עוה"ד שוורצברג ואון

2 . דהן ארז

הנאשמים

עו"ד לוי רונן

ע"י ב"כ

גזר דין

בתאריך 29.10.07 הוגש נגד הנאשמים כתב האישום המקורי,  בו יוחסו להם עבירות של חטיפה לשם סחיטה, לפי סע' 372 סיפא לחוק העונשין, כליאת שווא לפי סע' 377 רישא לחוק העונשין, סחיטה בכח לפי סע' 427 (א) לחוק העונשין, סחיטה באיומים לפי סע'   428 סיפא לחוק העונשין, ושוד לפי סע' 402 (ב) לחוק העונשין.

על פי כתב האישום המקורי, המתלונן ורון גרינבאום היו מכרים וניהלו עסק משותף בגרמניה, אולם בשלב מסויים נותק הקשר והמתלונן מכר את חלקו בשותפות לרון. המתלונן עלה ארצה, וב- 27.2.07 קשר רון קשר עם הנאשמים לסחוט מהמתלונן כסף.

במסגרת הקשר תכננו הנאשמים ורון לחטוף ולכלוא את המתלונן עד שיעביר להם כסף.

ביום 27.2.07 ביקש רון מהמתלונן כי יגיע לדירתו בבת ים, כדי לבדוק אפשרות לרכוש מרון מחשב נייד.

המתלונן הגיע לדירה בשעות הערב, נאשם 2 פתח את הדלת והזמינו להכנס, ולאחר מכן אמר לו כי הוא חייב לרון כסף ומדובר בסכום של 80,000 $, אולם המתלונן הכחיש חוב כזה.

הנאשם 1 הצטרף אף הוא והגיע לדירה, ושוחח עם המתלונן כשנאשם 2 מתרגם לשפה האנגלית.

נאשם 1 הפחיד את המתלונן בטענה שהוא "פסיכי" ואינו אחראי למעשיו, ועל כן שיזהר ממנו.   כאשר צעק נאשם 1 על המתלונן כי ימציא את הכסף שהוא חייב, הציע המתלונן להתקשר לאביו בגרמניה, שכן האב דובר עברית.

בשיחה טלפונית נמסר לאב כי המתלונן מוחזק בידי הנאשמים, ועליו לשלם 80,000 $ כדי להשתחרר.

הנאשמים דרשו מהמתלונן למסור להם דרכונו כדי שלא יעלם מהארץ, כשאמר המתלונן שאין לו דרכון, איים עליו נאשם 1 כי ישבור את ראשו ואסר עליו לעזוב את הדירה.

מאוחר יותר החליט נאשם 1 להעביר את המתלונן לדירה אחרת והנאשמים יחד עם רון ואדם נוסף, הורידו את המתלונן לרחוב , הכניסוהו לרכב והביאוהו לדירה בגבעתיים.

הם הודיעו לו כי עליו לשהות בדירה עד שאביו יגיע מחו"ל.

כמו כן נטלו מהמתלונן את כרטיס האשראי שלו, ונאשם 1 ניסה למשוך באמצעותו כסף אך הכרטיס נבלע במכשיר הכספומט.

הנאשמים דרשו מהמתלונן להסיעם לדירתו והוא הודה כי גר במקום אחר, ואז ניסה הנאשם 2 להכות את הנאשם עם בקבוק זכוכית ולאחר מכן כיבה סיגריה על ברכו.

נאשם 1 תקף את המתלונן והיכהו באגרופיו ודרש ממנו לעמוד עם פניו לקיר.

המתלונן שחשש כי הנאשמים יהרגוהו, תלש מחזהו שיערות וטמן אותן במקום מסתור בדירה, כדי שניתן יהיה לאתרו.

בשלב מאוחר יותר נסעו הנאשם 2 ורון יחד עם המתלונן לאיזור ירושלים, והכניסוהו למבנה באיזור הכפר ליפתא. הם נעלו את הבית ונאשם 1 איים על המתלונן והודיע לו כי מאחר ששיקר אותו במשך 4 ימים, הסכום שהוא ישלם יעלה מ- 80,000 $ ל- 320,000 $.

ביום 4.3.07 יצרו הנאשמים עם האב שהגיע לישראל, האב עלה על מונית וקיבל הנחיות להגיע לאיזור ירושלים, שם המתין להם רכב ובו הנאשמים ואדם נוסף והאב נכנס לרכבם.

הנאשמים הסיעוהו לאיזור מרוחק וחשוך, הוציאו אותו מהרכב ותקפוהו. לאחר מכן הוציא נאשם 1 מכיס האב 5,000 $ ו- 500 יורו.

בשלב מסויים כשהגיעו לבית שם נמצא המתלונן, שלף נאשם 1 סכין והורה למתלונן לצחוק כדי להשפילו.

במהלך התקופה בה שהה המתלונן בבית בירושלים הוא שוחח עם אביו בטלפון והאב ייעץ לו לתת לנאשמים את מבוקשם. הסתבר כי המתלונן הפקיד את הכסף שהביא ארצה בחשבון נאמנות על שמו של עו"ד רמי שר ישראל, וביום 5.3.07 הגיע המתלונן לדירה בגבעתיים ע"מ ללכת לבנק כדי למשוך כספים.

הנאשם 1 הורה למתלונן לאפר את עצמו כדי להסתיר חבלות שהיו על פניו, וכשהגיע המתלונן יחד עם רון ואדם נוסף לבנק, הובהר לו כי אינו רשאי למשוך את הסכום כיוון שהחשבון רשום ע"ש עוה"ד.

המתלונן ביקש מעוה"ד למשוך סך של 316,849 $ והגיע עם עוה"ד לבנק, שם נרשם שיק בנקאי על סכום זה, אולם כשהובהר שלא ניתן למשוך את השיק, הומר השיק בהעברה בנקאית שהועברה לחשבונו של נאשם 1 בבנק דיסקונט בחולון.

לאחר הגשת כתב האישום החלו להישמע העדים, ופרשת התביעה הסתיימה.

לפני תחילת פרשת ההגנה, הודיעו הצדדים כי הגיעו להסדר טיעון שעל פיו יתוקן כתב האישום המקורי, באופן שעבירת החטיפה לשם סחיטה תמחק ממנו, וכן תמחק עבירת השוד ובמקומה יואשמו הנאשמים בעבירת דרישת נכס באיומים לפי סע' 404 סיפא לחוק העונשין.

על פי ההסדר, יודו הנאשמים בכתב האישום, על נאשם 1 יגזר עונש של 4 שנים ו- 10 חודשים מאסר בפועל ומאסר ע"ת, ועל נאשם 2, יגזר  עונש של  3 שנים ושבעה חודשים מאסר בפועל ומאסר ע"ת.

הנאשמים הודו בכתב האישום המתוקן והורשעו על פי הודאתם.

מאחר שכל פרשת התביעה נשמעה, ניתן לקבוע כי עדויות המתלונן ואביו קבילות בגרעין העדות, אולם השניים הגזימו והפריזו מאוד בתיאורי האלימות, כך למשל המתלונן טען שהוחזק ימים רבים  לאחר שנחטף ולא אופשר לו לצאת מהדירה, בעוד שהסתבר כי היה חופשי, בחלק ניכר מהתקופה, הלך בעצמו לעורך דינו, נסע יחד איתו לבנק ללא הנאשמים, בלא שהודיע כלל לעוה"ד או לפקידי הבנק כי נחטף או נכלא.

כמו כן הסתבר כי הגיע לבנק ולא נראו על פניו כל סימני אלימות, לא ע"י עוה"ד  ולא ע"י פקידי הבנק.

עוד הוברר כי סכום הכסף שנמשך הועבר ישירות לחשבונו של הנאשם 1 לבנק, עובדה שאינה מתיישבת עם פעילות אופיינית למי שחוטף וסוחט, ודואג בדר"כ להסוות את הכספים שהוא מקבל.

ברור מהתמונה המצטיירת כי עיקרי הדברים שתוארו ע"י המתלונן ואביו אכן התרחשו, אולם בעוד המתלונן הכחיש כי חייב כספים כלשהם לרון, נראה כי יש ממש בטענת הנאשמים כי המתלונן הביא לארץ כספים שחלקם שייכים לרון ורון ביקש לגבות אותם.

גם אם רון זכאי לכספים שהוא טען להם, ברור שהנאשמים לא היו זכאים לכך, אין להם כל קשר עם המתלונן ואביו, ואין להם ענין בכספים שהמתלונן מחזיק, על כן ברור שהשניים פעלו בשליחות רון שביקש להחזיר לעצמו בדרך בלתי חוקית את הכספים שלטענתו מגיעים לו.

עשיית דין עצמי איננה מותרת, וגם אם היתה לרון טענת הגנה כלשהי, אין היא יכולה לחול בעניינם של הנאשמים שפעלו כשכירי חרב ללא ענין אישי בפרשה.

בנסיבות אלה היה מקום למחוק את עבירת החטיפה מכתב האישום ועבירת השוד כלפי האב הוחלפה כאמור בעבירת דרישת נכס באיומים.

נגד נאשם 1 נפתחו תיקים פליליים קודמים בעבירות סמים, תקיפה הגורמת חבלה של ממש, הפרעה לשוטר, גניבה, הדחה בחקירה, איומים ומרמה.

לגבי חלק מהתיקים נקבע כי הוא אינו מסוגל לעמוד לדין עקב מחלת נפש והוצא נגדו צו אשפוז. עתה מרצה הנאשם עונש מאסר אחר בגין עבירה דומה של סחיטה.

הנאשם נשוי בשנית, יש לו ילדים משלו וכן אימץ ילדים, הוא עבר תאונת דרכים קשה וזהו ההסבר לטענתו לאשפוזים בבתי חולים פסיכיאטרים, הוא התחייב כי לא יחזור עוד על מעשים אלו.

נאשם 2 הוא בן למשפחה נורמטיבית, אין לו הרשעות קודמות, והוא התחתן ובהיותו במעצר נולדה לו בת.

בנסיבות שפורטו הסדר הטיעון מקובל וסביר.

העבירות שבוצעו הנאשמים חמורות גם בנסיבות המקלות יותר כפי שבאו לידי ביטוי בכתב האישום המתוקן, ואין ספק שאילו הורשעו לאחר שמיעת מלוא הראיות, היה דינם נגזר לעונש מאסר ארוך וממושך יותר מזה שהוסכם.

הודאתם באשמה, מלמדת על קבלת אחריות ואף שעונש המאסר שהוסכם עליו אינו חמור, אין לומר שהוא חורג במידה ניכרת מרמת הענישה המקובלת ועל כן יש מקום לאשר את הסדר הטיעון.

במסגרת ההסדר, לא דובר על חיוב הנאשמים בפיצוי, אולם התביעה ביקשה לחייב את הנאשמים בתשלום פיצוי, למרות זאת.

מהראיות עולה כי סכום הכסף שהועבר לחשבון הנאשם 1, הועבר לרון או אביו, כמו כן המתלונן עצמו העיד בביהמ"ש והודיע כי הוא מוותר על תשלום פיצוי ולכן איני רואה מקום לחייב את הנאשמים בתשלום פיצויים, גם לאור מצבם הכלכלי הקשה.

לאור הסדר הטיעון, שאני מכבדו, אני גוזר על נאשם 1  עונש מאסר בפועל לתקופה של 4 שנים ו- 10 חודשים, הנאשם ישא בעונש זה לאחר שיסיים לרצות עונש מאסר שהוא מרצה עתה בגין ת.פ. 5670/07 של בימ"ש השלום בת"א. מתקופת המאסר בגין תיק זה תנוכה תקופת מעצרו של הנאשם מיום 14.10.07 עד 30.4.08.

כמו כן אני גוזר על הנאשם 18 חודשי מאסר ע"ת שלא יעבור תוך 3 שנים עבירה של אלימות כלפי אדם אחר שתוצאתה חבלה של ממש, או עבירות של כליאת שווא, סחיטה בכח או סחיטה באיומים.

אני גוזר על נאשם 2,  עונש מאסר בפועל לתקופה של 3 שנים ושבעה חודשים החל מיום מעצרו – 15.10.07.

כמו כן אני גוזר על הנאשם 18 חודשי מאסר ע"ת שלא יעבור תוך 3 שנים עבירה של אלימות כלפי אדם אחר שתוצאתה חבלה של ממש, או עבירות של כליאת שווא, סחיטה בכח או סחיטה באיומים.

זכות ערעור תוך 45 יום.

ניתן היום,  כה' בחשון, תשס"ט (23 בנובמבר 2008), במעמד הצדדים.

צבי גורפינקל, שופט

קלדנית: ל. כהן