בעניין:	פלוני		
	ע"י ב"כ עו"ד	מגל	המערער	
	נ  ג  ד		
	1. היועץ המשפטי לממשלה
2. הוועדה הפסיכיאטרית המחוזית
3. משרד הבריאות
4. הפסיכיאטר המחוזי – מחוז מרכז
5. בית חולים "גהה"		
	ע"י ב"כ עו"ד	מור-אל ועו"ד פוקס	המשיבים	

נימוקים לפסק הדין

ואלו נימוקי לפסק הדין שניתן ביום 7.1.07 בנוכחות הצדדים:

1.	זהו ערעור על החלטת הוועדה הפסיכיאטרית המחוזית של בית חולים "גהה" (להלן: "הועדה") מיום 1.1.08 אשר דחתה ערר, שהגיש המערער על הוראת אישפוז כפוי, שניתנה על ידי ד"ר יעקב צ'רנס, סגן פסיכיאטר מחוזי במחוז תל-אביב ביום 25.12.07. [הוראה שלא צויין בה מהו הסעיף בחוק לטיפול בחולי נפש, התשנ"א-1991 (להלן: "החוק") המשמש אסמכתא להוראת האשפוז ואף לא מהו משך האישפוז]. 

2.	בעת הדיון בערעור הודיעה ב"כ המשיבים כי הוראת האישפוז לא הוארכה ולפיכך ישוחרר המערער מבית החולים.

3.	למרות שהודעת באת כוח המשיבים ייתרה, לכאורה, את הצורך בדיון בחוקיות החלטת הוועדה, וזאת עקב שחרורו של המערער מבית החולים, ביקשה באת כוחו מביהמ"ש להתייחס בכל זאת להליך שהתנהל בפני הוועדה – הליך שהיה פגום על פניו. 

4.	מדובר במערער המוכר למערכת הפסיכיאטרית מאישפוזים קודמים, לאחר שאובחן כלוקה בהפרעה סכיזואפקטיבית. מאישפוזו האחרון שוחרר המערער בתנאי "הוראה לטיפול מרפאתי כפוי" אך לא עמד בתנאי ההוראה,  הוריד את מינון התרופה על דעתו עד הפסקתה – דבר שגרם לבקשה חוזרת לאישפוזו הכפוי. 

5.	בהודעת הערעור מצויים מספר נימוקים הקשורים בעילת האישפוז, אולם לא אתייחס אליהם, שכן בהחלטת הוועדה נפל פגם דיוני ומהותי היורד לשורשה של ההחלטה והוא קשור באופן קבלתה כפי שיפורט להלן. 
במקרה דנן, נערך דיון בערר שהגישה באת כוח המערער, בנוכחותה, והערר התקבל. הוועדה נימקה החלטתה כדלהלן:
"בבדיקת הוועדה אין ספק שהמטופל במצב פסיכוטי פעיל חסר תובנה ושיפוט המציאות שלו פגום במידה ניכרת. 
עם זאת גם במכתב המפנה של הרופא ממרפאת רמת גן וגם בעדות האב לא נמצאה כל מסוכנות מיידית שהינה תנאי ואין בילתו לאישפוז על יסוד סעיף 9(א).  יתרה מזו – גם המכתב המפנה של הפסיכיאטר ד"ר פובלישבסקי לא נדרש אישפוז כפוי דחוף!!!  מכאן שהוראת האישפוז הוצאה שלא כדין ודינה להתבטל". 

זמן קצר לאחר מכן, כנראה בעקבות חילופי דברים בין המערער לבין אביו, שהתרחשו במחלקה לאחר שהאב לא היה מרוצה מקבלת הערר, שינתה הוועדה את החלטתה מבלי שנתנה למערער ולבאת כוחו לטעון לעובדות החדשות, שהובאו, כבייכול, בפניה. הוועדה קבעה בהחלטה השנייה כי איומיו של המערער כלפי אביו "ממשיים ביותר וקרובים להתפרצות של מסוכנות של ממש" ולפיכך יהיה זה בלתי אחראי לשחררו במצבו הנוכחי.

עו"ד ד"ר וולפמן, יו"ר הוועדה, חלק על דעת הרופאים וקבע, כי מבחינה משפטית לא ניתן היה להורות על אישפוז לפי סעיף 9(א) לחוק לטיפול בחולי נפש ומכאן שלא היה מקום לשנות את ההחלטה בדבר קבלת הערר. 
באת כוח המערער מלינה על כך, שלמרות שהיה ידוע לוועדה כי היא מייצגת את המערער לא ניתנה לה אפשרות לטעון שוב בפני הוועדה ולהתייחס לעובדות החדשות שהוצגו בפניה. יש לציין כי העובדות לא הובאו בפרטוקול נפרד אלא כחלק מנימוקי הוועדה. באת כוח המשיבים, בהגינותה, הסכימה כי חלק זה בהליך לא היה תקין וראוי.

5.	מבלי להתייחס לסוגיות האחרות העולות מהודעת הערעור, אין ספק כי מתן ההחלטה השניה אשר סתרה את ההחלטה הראשונה, מבלי שניתנה אפשרות למערער ליישם את זכות הטיעון בפניה, הינה שגויה. 
	כאשר המחוקק הכיר בזכותם של חולי נפש לייצוג בפני הוועדה (סעיף 29א) לחוק ולזכות הטיעון בפניה (סעיף 26(ג) לחוק) כוונתו היתה ליישם את אחד מכללי הצדק הטבעי החשובים ביותר.   

	שינוי החוק נדרש במיוחד לנוכח העובדה שחולי נפש מוגבלים לא אחת ביכולתם למצות את זכות הטיעון בכוחות עצמם וכן לנוכח העובדה שהם זקוקים לייצוג מקצועי ואובייקטיבי שעה שפעמים רבות בני משפחותיהם הם שטוענים להם כאשר קיים ניגוד אינטרסים ביניהם. 
	
במקרה הנוכחי נמנעה מן המערער באופן מוחלט זכותו לשטוח את טענותיו בפני הוועדה, בהליך שבסופו נשללה חירותו. חברי הוועדה היו מודעים לכך שהמערער מיוצג על ידי עורכת דין ומחובתם היה לאפשר לה לטעון כנגד טענות חדשות שהובאו בפני הוועדה לאחר מתן ההחלטה הראשונה ובטרם הפכו אותה על פניה.
גם אם זכות הטיעון איננה זכות מוחלטת, הרי במקרה זה לא ניתן לטעון כי הוועדה שקלה אינטרסים אחרים, שהיה בהם כדי להצדיק את הפגיעה בזכות זו (ראו בג"צ 3495/06 הרב הראשי לישראל, הרב יונה מצגר נ' היועץ המשפטי לממשלה פורסם בנבו). 

	זכות ייצוג שאיננה כוללת בחובה את הזכות לטיעון, למעשה הינה זכות מרוקנת מתוכנה.  
	כב' הנשיא ברק ברע"פ 2060/97 הביא מדבריו של השופט האמריקאי פרנקפורטר ש: "ההיסטוריה של החירות היא בעיקרה ההיסטוריה של אמצעי הגנה דיוניים ( .((347 (1942 ,McNabb v. United States 318 U.S. 332". לדברי  הנשיא "במרכזם של אמצעי ההגנה הדיוניים עומדת זכות הטיעון. ממנה נגזרת, בעניינו של חולה הנפש, הזכות לטעון באמצעות סניגור. מכאן חשיבותו של הפרקליט, יודע דת ודין, המסייע בהפיכת החירות מהלכה למעשה. בוודאי כך לעניין חולה הנפש, אשר ללא סניגור עשוי שלא להיות מסוגל לעמוד על זכויותיו".  
רע"פ 2060/97 פלונית נ' הפסיכיאטר המחוזי פ"ד נב(1), 697). 

	מאז פסק דין זה שונה החוק לטיפול בחולי נפש והוכרו זכויות הטיעון והייצוג של חולי הנפש בפני הוועדה. מצופה מהוועדות כי ייתנו ביטוי מעשי לזכויות אלה של חולי הנפש.

	במקרה דנן, היה על הוועדה לזמן מחדש את באת כוח המערער ולאפשר לה להתייחס לעובדות החדשות שהובאו בפניה מייד לאחר מתן ההחלטה הראשונה ובכך לממש את זכות הטיעון שניתנה למערער על פי החוק ולתת ביטוי כן וממשי לזכות הייצוג שלו. 

6.	אשר על כן סברתי, כי מבלי להתייחס לטענות האחרות של באת כוח המערער על פגמים בהליך, נפל פגם היורד לשורשו של הדיון של הועדה וקיבלתי את הערעור. 

ניתנה היום ב' בשבט, תשס"ח (9 בינואר 2008) בהעדר. 

המזכירות תשלח העתק נימוקי פסק הדין לצדדים בדואר, בהסכמתם. 

רוטלוי סביונה, שופטת